- Kauno.diena.lt inf.
- Teksto dydis:
- Spausdinti
Terapija – šiandien madinga tema ir viena iš ką tik lietuviškai pasirodžiusio romano „Mano šveicarė“ linijų. Tačiau knygos autorė amerikiečių rašytoja Jen Beagin sako, kad pirmiausia „Mano šveicarė“ kalba apie meilę – nelengvą, įtemptą, gal kiek nepatogią. Tai istorija apie dvi nelengvo likimo moteris, netikėtą jų susitikimą ir dar labiau netikėtą draugystę.
Greta moterį praminė Dičke šveicare, nes ji aukšta ir kilusi iš Šveicarijos. Tiesa, toks vaizdinys – tik Gretos spėlionės. Dičkės šveicarės ji niekada nematė. Girdėjo tik jos balsą – terapijos seansų garso įrašuose, kuriuos transkribuodavo sekso ir santykių vadovui. Vieną dieną Greta netikėtai sutinka Dičkę šveicarę – atpažįsta iš balso. Dičkė šveicarė nenutuokia, kokias jos paslaptis žino Greta. Nepaisydama pasirašytos konfidencialumo sutarties ir kaltės jausmo, Greta darys viską, kad šis susitikimas nebūtų paskutinis.
Kas slypi už intriguojančio siužeto vingių? Ir kodėl jau skaičiusieji „Mano šveicarę“ ją vadina viena kūrybiškiausių pastarojo meto knygų? Apie tai pasakoja romano autorė J. Beagin.
– Knygoje „Mano šveicarė“ atveriate ne bet ko, o sekso terapeuto kabineto duris. Šio kabineto sienos išgirsta ne vieną pikantišką mažo miestelio gyventojų paslaptį ar nusivylimą. Kaip gimė romano idėja?
– Studijuoti universitete pradėjau sulaukusi trisdešimties, tuo pat metu dirbau transkribuotoja. Tad dieną klausydavausi paskaitų, o naktimis užsidėdavau ausines ir kelias valandas transkribuodavau garso įrašus. Namuose neturėjau darbo kambario, todėl dirbdavau užsidariusi belangėje drabužinėje, dažniausiai ten būdavo taip karšta, kad vilkėdavau vien apatiniais.
Viena mano klienčių buvo onkologijos klinikoje dirbanti terapeutė. Visi jos pacientai sirgo viena tam tikra vėžio forma. Mane labai erzindavo, nes ji gana dažnai pertraukdavo pacientus, kad papasakotų apie būsimą savo knygą. Negana to, ji pacientams nuolat užduodavo abstrakčius klausimus, į kuriuos jie neįstengdavo atsakyti, pavyzdžiui: „Pasakykite vienu sakiniu – kas yra meilė?“ Ji buvo pati blogiausia terapeutė, su kokia kada nors teko susidurti, tad transkribuodama jos įrašus daug aikčiodavau ir keikdavausi.
Kai po penkiolikos metų pradėjau rašyti „Mano šveicarę“ ir svarstant, kokį darbą pagrindinė veikėja Greta galėtų dirbti iš namų, pirmiausia į galvą atėjo būtent transkribavimas. Įsivaizdavau romano veikėją sėdinčią vienais apatiniais, per ausines klausančią garso įrašo, spaudančią klavišus ir garsiai besikeikiančią. Iš karto žinojau, kad romane bus smurto – pirmiausia parašiau užpuolimo sceną. Parašiau ją kaip monologą, kai dar nebuvau iki galo sukūrusi terapeuto Omo personažo.
Smurtą vaizdavau atvirai, tad norėjau tai scenai suteikti lengvumo, kitaip ji būtų nugramzdinusi skaitytoją. Pagalvojau, kaip būtų absurdiška, jei, pradėjus pasakoti apie traumas, terapeutas tave pertrauktų ir imtų kalbėti apie save. O jei jis dar rengtųsi taip, lyg būtų pakeliui į orgiją ir praktikuotų kundalinijogą? Tiems, kas nežino, pasakysiu, kad kundalinė – ne kokia makaronų rūšis, o dieviška moteriškumo energija, tarsi gyvatė susirangiusi jūsų pamatinėje čiakroje. Kaip atrodytų terapeutas, raginantis pacientus pažadinti kundalinę skanduojant kokį nors keistą žodį? O jei jis dar turėtų gongą, laidytų apie jį nešvankius juokelius ir kiekvieną seansą baigtų garso maudynėmis? Štai taip į romaną, kuris nagrinėja daug sudėtingų ir trikdančių temų, Omas įnešė tokio reikalingo lengvumo.
Įvairovė: „Mano šveicarė“ nėra tipinis meilės romanas. Kai kam jis gali pasirodyti nepatogus, gal net vulgarus, bet jame telpa gausybė šiandienos žmogui svarbių temų. / G. Kavaliauskaitės nuotr.
– „Mano šveicarė“ nėra tipinis meilės romanas. Kai kam jis gali pasirodyti nepatogus, gal net vulgarus, bet jame telpa gausybė šiandienos žmogui svarbių temų – traumos ir jų padariniai, aistra ir santykiai. Kokia tema, jūsų akimis, šiame romane svarbiausia?
– „Mano šveicarė“ – visų pirma istorija apie meilę, tačiau galima sakyti, kad tai ir romanas apie terapiją. Jungtinėse Valstijose terapeutai pakeitė kunigus ir dvasininkus, apie savo terapeutus žmonės kalba su didžiule pagarba. Per seansus žmonės atskleidžia gėdingiausias mintis, nusižengimus ir net realius nusikaltimus, bet vietoj reikalavimo klauptis ant kelių, gailėtis ir melsti atleidimo, jie pagiriami už nuoširdumą ir drąsą. Panašu, kad šiandien žmonės nuoširdžiausiai atsiskleidžia terapijos seansuose ir internete. Neretai su savo terapeutais išlaikome ilgalaikius santykius, kartais jie tampa artimesni net už mūsų vyrus ar žmonas.
Beveik visi mano pažįstami lanko terapiją. Aš taip pat. Tai normalu, bet kartais man atrodo, kad žmonės sulaukia per daug palaikymo ir užuojautos ir, deja, kai kurie suaugusieji tampa vaikais, šikniais arba ir tuo, ir tuo. Žinote tokius žmones, kurie nueina į muziejų ir pradeda kalbėti: „Na, taip aš irgi galėčiau nupiešti!“ Bet nenupiešei, tiesa? Dalis šitų šiknių dabar lanko terapiją ir galvoja tą patį apie savo terapeutus: „O, aš irgi galėčiau būti terapeutu, juk esu toks empatiškas.“ Tada jie išeina pavakarieniauti su draugais ir pradeda reikalauti, kad šie viešai, be jokios gėdos, pasipasakotų apie savo poreikius. Pati taip darau – tikras košmaras.
Šiandien būtų keista rašyti romaną ir nepaminėti terapijos, nes ji itin paplitusi mūsų kultūroje. Atsidarius instagramą atrodo, kad visi traumuoti, labai lengvai pažeidžiami ir dar, pasirodo, dehidratavę, nes trauma niekaip nepalieka jų kūnų. Juk traumos neva atima iš mūsų organizmo gyvybiškai svarbius vitaminus ir mineralus. Ne, neužteks gerti daugiau vandens – baikite juokus! Jums reikės nusimesti drabužius, atsigulti ant sniego, susirangyti į vaiko pozą ir daug kartų kartoti: „Aš myliu save“.
„Mano šveicarė“ – visų pirma istorija apie meilę, tačiau galima sakyti, kad tai ir romanas apie terapiją. Jungtinėse Valstijose terapeutai pakeitė kunigus ir dvasininkus, apie savo terapeutus žmonės kalba su didžiule pagarba.
Apie sekso terapiją nusprendžiau rašyti todėl, kad jos metu personažai galėjo išsakyti slapčiausias mintis, būti išsigandę, nedori, kartais vulgarūs. Galėjo išlikti savimi, arba, kitais žodžiais tariant, saviti ir ydingi. O man reikėjo, kad veikėjai turėtų trūkumų, nes ir realiame gyvenime smagiausi žmonės man atrodo tie, kurie priima prastus sprendimus.
– Viena iš knygos veikėjų, Greta, transkribuoja sekso terapeuto Omo ir jo klientų seansus. Romane nestinga pokalbių išrašų – ne atpasakojate, o sudarote galimybę skaitytojui betarpiškai patirti tai, kas vyksta terapeuto kabinete. Kodėl?
– Nusprendžiau į pasakojimą įtraukti transkripcijas, nes buvo labai įdomu jas rašyti – nereikia jokių aplinkos aprašymų, kabučių ar į dialogus įsiterpiančių pasakotojo žodžių. Kartu seansai atrodo labai realistiški. Manau, kad skaitytojui toks stilius irgi labai įdomus ir pagaulus. Toks grynas ir nepertraukiamas dialogas.
– Knygoje nėra daug aprašymų, o aktyviai veikia ne tik žmonės, bet ir gyvūnai: šunys, bitės, asilai. Įspūdingą istoriją turi ir vienas namas. Kodėl renkatės tokį kalbėjimo būdą?
– Rašydama beveik visada remiuosi tikrais savo gyvenimo įvykiais. Kai pradėjau rašyti „Mano šveicarę“, iš tiesų gyvenau tokiame name. Jis atrodė būtent taip, kaip aprašau romane: labai senas, labai šaltas, pilnas bičių ir langų sutrūkinėjusiais stiklais. Bitės išmirė netrukus po to, kai atsikrausčiau, visai kaip knygoje. Trejus metus gyvenau tame name su savo geriausia drauge (namo savininke) ir dviem nykštukiniais asilais. Abi neturėjome pinigų, neišgalėjome susimokėti už šildymą, todėl šildėmės malkomis, o asilai dažnai leisdavo laiką su mumis viduje. Žiemomis ten gyventi būdavo sunku, bet į nieką neiškeisčiau šios patirties. Daug ko išmokau ir prisirinkau puikios medžiagos kūrybai!
– Galbūt „Mano šveicarės“ ir nedera vadinti psichologiniu romanu, tačiau psichologinių temų ir problemų čia gausu. Kas įkvėpė kurti sudėtingų gyvenimo patirčių sužeistus personažus?
– „Mano šveicarę“ rašiau per pandemiją, tad atrodė visiškai natūralu kalbėti apie psichologinį skausmą. Be to, pati buvau sužeista skaudžių gyvenimo patirčių ir jaučiau poreikį papasakoti apie savo išgyvenimus. Teko iš arti susidurti su prievarta, priklausomybe, skyrybomis, neištikimybe, savižudybe, taip pat esu dirbusi daug kvailų darbų. Įtraukdama visa tai į romaną, gavau progą perrašyti savo istoriją ir pergalvoti kai kuriuos absurdiškus praeities sprendimus.
Neslėpsiu, apie traumuojančias patirtis kalbėti nelengva, tačiau paprastai palaukiu, kol praeina šiek tiek laiko. Magistrantūros studijose mums sakydavo: „Rašykite, kai jau aišku, o ne tam, kad išsiaiškintumėte.“ Palaukiu, kol į tam tikrą patirtį galėsiu pažvelgti iš šiokios tokios distancijos arba būsiu pradėjusi virškinti jos sukeltą skausmą.
– Skaitytojai knygoje ras ir Lietuvą. Ką žinote apie šalį, kurioje pasirodo jūsų knyga?
– Lietuvą romane paminėjau visiškai atsitiktinai! Man paprasčiausiai patiko, kaip šis žodis skamba sakinyje, o kai rašau, skambesys man labai svarbus.
SUSIJĘ STRAIPSNIAI
-
Pagrindinis Lokarno kino festivalio prizas atiteko S. Bliuvaitės filmui „Akiplėša“
Pagrindinis Šveicarijoje vykstančio Lokarno kino festivalio prizas „Auksinis leopardas“ atiteko režisierės Saulės Bliuvaitės debiutiniam ilgo metro filmui „Akiplėša“, šeštadienį pranešė Kultūr...
-
Samylų įlankoje – mistinė istorija „Laumės juostos – apžavai“
Paskutinį rugpjūčio šeštadienį „Pėdos marių dugne“ vienai dienai vėl sugrąžins Kauno marių užlietus kaimus. Laumių legendos išnirs Samylų įlankoje. ...
-
Kretinga tampa elitinio kultūros renginio miestu: bažnyčioje – ypatinga muzika3
Kretinga tampa elitinio kultūros renginio miestu, kurį atranda vis daugiau Lietuvos žmonių ir svečių iš užsienio. Čia Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčioje šiemet aštuntą kartą vyksta tarp...
-
Pažintis su Japonija – per vardų rašymą2
Trys japonų kalbos abėcėlės – hiragana, katakana ir kanji – su jomis susipažino ir savo vardą japoniškai rašyti mokėsi saujelė klaipėdiečių. Kūrybinio užsiėmimo dalyviai išgirdo, kaip japonų kalboje ne tik ra&sca...
-
Katės – festivalio žvaigždės1
Šokinėjančios ant spintelių, grojančios pianinu, mušančios šunis, plaukiojančios baseine katės iš viso pasaulio – 73 minučių trukmės filme. Tai jau kelerius metus JAV ir Kanadoje sparčiai populiarėjantis renginys &...
-
A. Samuolis. Budėjimas prie ištakų1
Antano Samuolio paroda M. K. Čiurlionio dailės galerijoje yra dar vienas muziejaus koziris, gyvo archyvo magija, akistata su klasika. Kiekvienas naujas susitikimas su bet kurio menininko kūriniais yra naujas menininko įvertinimas. Paroda „Antano Samu...
-
Baltijos kelio proga latvis pradėjo bėgti 678 kilometrus iš Vilniaus į Taliną8
Minint Baltijos kelio 35-metį, Latvijos bėgikas Rūdolfas Birnbaumas penktadienį pradėjo 678 kilometrų bėgimą iš Vilniaus į Taliną. ...
-
Mirė poetas A. Mikuta7
Eidamas 82-uosius metus trečiadienį mirė poetas, vertėjas Algimantas Mikuta, pranešė Lietuvos rašytojų sąjunga. ...
-
Kaune – visą parą trunkantis sutartinių maratonas: tikrai spėsite ir pasiklausyti, ir padainuoti13
Žolinės laikotarpiu Kaune jau penktą kartą vyksta unikalus renginys „Suburtynė“. Jo metu 24 valandas nepertraukiamai giedamos sutartinės. Sutartinių maratonas startavo trečiadienį vidurdienį ir M. K. Čiurliono dailės muziejaus kiemelyje...
-
Trečiojo Kalniečių parko skaityklos sezono uždaryme – „dzūkodelika“ ir šokiai3
Kauno Vinco Kudirkos viešoji biblioteka visą vasarą kvietė į dainų ir šokių užsiėmimus Kalniečių parko skaitykloje. Kitą savaitę šių renginių ciklą, o tuo pačiu ir trečiąjį skaityklos sezoną užbaigs net du pasirodymai....